Hvad er det, jeg gør?
Vent, jeg tænker.
32 æsker kiks.
93 dåser vand.
Tilgiv mig.
Tilgiv mig...
Tak, store Vishnu!
Tak, fordi du antog fiskeskikkelse og reddede vores liv.
Tak!
Jeg havde slæbt kiksene og vandet om bord hos mig for at passe på det.
Det var dumt.
Sult kan ændre på alt, hvad man troede, man vidste om sig selv.
Den er til dig!
Den er min!
Det går ikke at sætte livet på spil, hver gang jeg skal hente proviant.
Nu må det være slut.
Hvis vi skal leve sammen, må vi lære at kommunikere.
Richard Parker kan næppe tæmmes, men om Gud vil, kan han trænes.
Nej!
Dygtig.
Smut, Richard Parker. Smut.
Smut hjem, så lader jeg dig være.
Jeg lover, jeg overholder det.
Smut. Kom så.
Ja!
Jeg havde aldrig troet, at en smule skygge kunne være så stor en glæde.
At redskaber som en spand, en kniv og en blyant-
- skulle blive mine dyrebareste ejendele.
Eller at Richard Parkers nærvær ville kunne gøre mig tryg.
De øjeblikke minder mig om, -
- at han har lige så lidt erfaring med den virkelige verden, som jeg har.
Vi er begge vokset op i zoologisk have under den samme herre.
Nu er vi forældreløse og står sammen over for vores øverste herre.
Uden Richard Parker ville jeg være død.
Min frygt for ham holder mig skarp.
Det giver mit liv mening at tage mig af ham.
Delfiner.
Richard Parker!
Du må for alt i verden ikke miste modet.
Otte, fem, fem, nul, tre, seks, seks, -
- nul, otte, nul, et, -
- tre, seks, nul, fire, seks, seks, otte...
Hvad glor du på?
Sig noget.
Fortæl mig, hvad du ser.
Ord er det eneste, jeg har tilbage at klamre mig til.
Alting flyder sammen og går i opløsning.
Jeg kan ikke skelne dagdrømme og nattens drømme fra virkeligh...
Uvejr, Richard Parker.
Nej!
Gud være lovet!
Alle verdeners herre!
Den barmhjertige! Den nådige!
Kom herud!
Richard Parker! Kom nu, du skal se det her!
Det er vidunderligt!
Du skal ikke gemme dig! Han viser sig for os!
Det er et mirakel!
Kom ud og se Gud, Richard Parker!
Hvorfor gør du ham bange?!
Åh, Gud!
Jeg har mistet min familie. Jeg har mistet alt!
Jeg overgiver mig! Hvad mere forlanger du?!
Undskyld, Richard Parker.
Vi er ved at dø, Richard Parker.
Tilgiv mig.
Amma...
...appa og Ravi...
Jeg er glad for, vi snart skal mødes igen.
Kan du mærke regnen?
Kære Gud...
Tak, fordi du gav mig mit liv.
Jeg er parat nu.
Richard Parker?
Undskyld.
Flyt jer.
Flyt jer. Undskyld.
Hold op!
Skrub af. Det er min seng.
Var det en mennesketand?
Forstår du det ikke? Øen var kødædende.
Kødædende? Som en kødædende plante?
Ja, hele øen.
Planterne, vandet i vandhullerne, sågar jorden.
Om dagen var der ferskvand i vandhullerne.
Men om natten foregik der en kemisk proces, der forvandlede vandet til syre.
Syre, som opløste fiskene, -
- og som jog surikaterne op i træerne og Richard Parker tilbage til båden.
Men hvor kom tanden fra?
En anden stakkel som mig-
- må engang være strandet på øen.
Og ligesom mig må han have troet, han kunne blive der altid.
Men alt, hvad øen gav om dagen, tog den fra ham igen om natten.
Han må have tilbragt utallige timer med surikater som eneste selskab.
Hvor må han have været ensom.
Jeg ved kun, at han døde, og at øen fortærede ham-
- og kun levnede hans tænder.
Jeg så, hvordan mit liv ville ende, hvis jeg blev på øen.
Alene og glemt.
Jeg måtte nå tilbage til verden eller dø i forsøget.
Dagen efter gjorde jeg båden klar.
Jeg fyldte lasten med vand, -
- spiste tang, til jeg var ved at revne, -
- og fyldte så mange surikater som muligt om bord til Richard Parker.
Jeg kunne jo ikke forlade ham.
Det ville betyde hans død.
Så jeg ventede på, han skulle komme tilbage.
Jeg vidste, han ville være punktlig.
Richard Parker!
Ingen har set den flydende ø siden.
Og de træer står ikke beskrevet i nogen biologibog.
Men var jeg ikke kommet dertil, ville jeg være død.
Havde jeg ikke opdaget den tand, ville jeg have været evigt fortabt.
Selv da Gud syntes at have forladt mig, -
- holdt han øje med mig.
Selv da han syntes at lade hånt om mine lidelser, -
- holdt han øje med mig.
Og selv da alt håb syntes ude, gav han mig et hvilested-
- og et tegn til at fortsætte min rejse.
Da vi nåede Mexicos kyst, turde jeg ikke slippe mit tag i båden.
Mine kræfter var opbrugt. Jeg var så svag.
Jeg frygtede at drukne på en halv meter vand på frelsens dørtærskel.
Jeg kæmpede mig i land og faldt om i sandet.
Det føltes varmt og blødt.
Som at presse mit ansigt mod Guds kind.
Og et sted strålede to øjne af glæde over, at jeg var nået frem.
Jeg var så udmattet, at jeg dårligt kunne bevæge mig.
Da gik Richard Parker i forvejen.
Han strakte benene og gik hen ad stranden.
Ved skovbrynet stoppede han op.
Jeg var sikker på, han ville kaste mig et blik, -
- lægge ørerne tilbage og snerre.
At han med en eller anden gestus ville gøre en ende på vores forhold.
Men han stirrede bare ind i junglen.
Og med ét var Richard Parker, min bidske følgesvend, -
- rovdyret, der havde holdt mig i live...
...for evigt forsvundet ud af mit liv.
Nogle timer efter blev jeg fundet af en af min egen art.
Han hentede hjælpere, og sammen bar de mig væk.
Jeg græd som pisket.
Ikke fordi jeg var overvældet over at være i live, hvilket jeg var.
Jeg græd, fordi Richard Parker havde forladt mig så uhøjtideligt.
Det fik mit hjerte til at briste.
Min far havde ret.
Richard Parker betragtede mig aldrig som sin ven.
Trods alt det, vi havde udstået sammen, så han sig ikke engang tilbage.
Men jeg må tro på, der var mere i hans øjne-
- end mit spejlbillede, der stirrede tilbage.
Jeg ved det. Jeg kunne mærke det.
Selvom jeg ikke kan bevise det.
Jeg har mistet så meget.
Min familie, haven, Indien, Anandi.
I sidste ende handler livet vel om at kunne give slip.
Men det, der altid gør mest ondt, -
- er, når man ikke får sagt farvel.
Jeg fik aldrig takket min far for alt det, han lærte mig.
Fortalt ham, at uden hans lærdom-
- ville jeg aldrig have overlevet.
Nok er Richard Parker en tiger, men jeg ville så gerne have sagt:
"Det er overstået. Vi overlevede.
Tak, fordi du reddede mit liv. Jeg elsker dig, Richard Parker.
Du vil altid være hos mig.
Gud være med dig."
Jeg er helt målløs.
Det er svært at tro på, ikke?
Det er en stor mundfuld-
- at skulle finde meningen med det hele.
Hvis det skete, så skete det. Behøver det at give mening?
Noget af det er ret utroligt.
Jeg var den eneste, der overlevede forliset.
Derfor sendte det japanske rederi to mand ud for at tale med mig-
- på det mexicanske hospital, hvor jeg lå.
Jeg har en kopi af deres rapport.
De havde en forsikringssag kørende-
- og ville vide, hvorfor skibet gik ned.
De troede heller ikke på mig.
FORSIKRINGSRAPPORT 19. FEBRUAR 1978
Surikater i tusindvis på en flydende, kødædende ø, -
- som ingen nogensinde har set?
Ja, som jeg jo har fortalt.
Bananer kan ikke flyde.
Hvad fabler du om?
Du sagde, orangutangen kom flydende på et bundt bananer.
Men bananer kan ikke flyde.
Er du sikker?
Selvfølgelig kan de det. Prøv selv.
Vi er her slet ikke for at tale om bananer eller surikater.
Jeg har fortalt jer en lang historie, og jeg er meget træt.
Vi er her, fordi et japansk fragtskib er forlist i Stillehavet.
Det vil jeg aldrig glemme.
Jeg mistede hele min familie.
Giv ham et glas vand.
Vi vil ikke presse dig.
Og du har vores dybeste medfølelse.
Men vi kommer langvejsfra, -
- og vi har stadig ikke forstået, hvorfor skibet sank.
Fordi jeg ikke ved det.
Jeg lå og sov, da noget vækkede mig. Det kan have været en eksplosion.
Og så gik skibet ned.
Hvad mere forlanger I?
En historie, der ikke er tågesnak.
Vi må have en enklere forklaring til rapporten.
En, rederiet kan forstå.
En historie, vi alle sammen kan tro på.
Altså en historie uden ting, der aldrig er set før.
Præcis.
Uden overraskelser. Uden dyr eller øer.
Ja. Sandheden.
Hvad gjorde du så?
Jeg fortalte dem en anden historie.
Vi var fire, der overlevede.
Kokken og sømanden sad allerede i båden.
Kokken smed en redningskrans ud og trak mig om bord, -
- mens min mor klamrede sig til nogle bananer og klarede den.
Kokken var en væmmelig mand.
Han åd en rotte.
Vi havde masser af mad, men han fandt rotten efter nogle dage, -
- og han dræbte den, tørrede den i solen og åd den.
Han var et udyr, var han.
Men han var snarrådig.
Det var hans ide at bygge flåden og fange fisk fra den.
Uden ham havde vi været døde i løbet af få dage.
Sømanden var ham, der havde taget ris og sovs. Buddhisten.
Vi fattede ikke, hvad han sagde, men vi forstod, at han led.
Han havde brækket et ben i faldet.
Vi forsøgte at afstive det, men der gik betændelse i benet, -
- så kokken sagde, vi måtte gøre noget, ellers ville han dø.
Kokken lovede at gøre det, men mor og jeg måtte holde ham.
Og jeg troede på ham. Det måtte gøres.
Jeg blev ved med at sige: "Undskyld, undskyld."
Og han kiggede bare på mig. Hans øjne var så...
Jeg vil aldrig forstå meningen med den mands lidelser.
Jeg kan stadig høre ham.
Den lykkelige buddhist, der kun spiste ris og sovs.
Det lykkedes selvfølgelig ikke at redde ham. Han døde.
Næste morgen fangede kokken en guldmakrel.
Jeg forstod ikke, hvad han havde gjort, men det gjorde min mor.
Jeg havde aldrig før set hende så vred.
"Bare være glad," sagde han.
"Får vi ikke mad, dør vi. Det var det, der var formålet."
"Med hvad?" spurgte mor.
"Du lod staklen dø for at få madding, dit uhyre!"
Det gjorde kokken rasende. Han fløj hen mod hende med knyttet næve, -
- men mor stak ham en syngende lussing.
Jeg var lamslået.
Jeg troede, han ville slå hende ihjel på stedet.
Men det gjorde han ikke.
Kokken lod det ikke blive ved madding.
Sømanden...
Han gled ned ligesom rotten.
Kokken var en snarrådig mand.
Det var en uge senere, han...
Det var min skyld.
Fordi jeg ikke kunne holde på en skildpadde.
Den gled fra mig og svømmede væk.
Så gav kokken mig sådan en på kassen, -
- at mine tænder raslede, og jeg så stjerner.
Jeg troede, han ville slå mig igen, men så gik mor løs på ham-
- og skreg: "Uhyre!"
Hun råbte, at jeg skulle springe over på flåden.
Jeg troede, hun ville følge efter, ellers havde jeg aldrig...
Jeg skulle have fået hende til at springe først.
Det tænker jeg på hver dag.
Jeg sprang over og vendte mig om, netop som kniven blev trukket.
Jeg kunne intet gøre.
Jeg kunne ikke se væk.
Han smed hendes lig over bord.
Og så kom hajerne. Og jeg så, hvad de...
Jeg så det.
Næste dag slog jeg ham ihjel.
Han gjorde ikke modstand. Han vidste, han var gået for vidt, -
- selv efter hans egen målestok.
Kniven lå fremme, og jeg gjorde mod ham, som han gjorde mod sømanden.
Han var et gennemondt menneske, men det værste var...
...at han fik ondskaben frem i mig.
Og det må jeg leve med.
Jeg sad alene i en redningsbåd...
...og drev af sted på Stillehavet.
Og jeg overlevede.
Så havde de pludselig ikke flere spørgsmål.
Forsikringsfolkene virkede ikke, som om de brød sig om historien.
Men de takkede mig, ønskede mig held og lykke, og så gik de.
Så historierne...
Både zebraen og sømanden-
- brækkede et ben.
Og hyænen dræbte zebraen og orangutangen.
Hyænen er altså kokken.
Sømanden er zebraen.
Din mor er orangutangen.
Og du er...
...tigeren.
Må jeg stille dig et spørgsmål?
Naturligvis.
Jeg har fortalt dig to historier om, hvad der skete på havet.
Ingen af dem forklarer, hvad der fik skibet til at kæntre, -
- og ingen kan bevise, hvilken af historierne der er sand.
Begge historier indebærer, at skibet synker, -
- min familie dør, og jeg lider.
Sandt.
Hvilken af historierne synes du bedst om?
Den med tigeren.
Det er den bedste historie.
Tak.
Sådan er det også med Gud.
Mamaji havde ret.
Det er en fantastisk historie.
Vil du virkelig lade mig skrive den?
Naturligvis.
Var det måske ikke derfor, Mamaji sendte dig hertil?
Der kommer min kone.
Vil du spise med? Hun er en fremragende kok.
Jeg anede ikke, du havde en kone. - Og en kat og to børn.
Så ender din historie alligevel lykkeligt.
Tja, det er op til dig.
Nu er historien din.
"Hr. Patels utrolige historie skildrer et mod og en udholdenhed-
- uden sidestykke blandt skibbrudne.
Meget få skibbrudne kan påstå at have overlevet så længe til havs, -
- og da slet ikke i selskab-
- med en fuldvoksen bengalsk tiger."
Vi har besøg. Nu skal jeg præsentere jer.
Hej. - Hyggeligt at møde dig.
Adita.
Ravi.
Oversættelse: Henrik Thøgersen Scandinavian Text Service 2012